Христо Гъдев е син на Христо Гъдев, майсторът занаятчия от с. Шипка, който участва в монтирането на 8-метровия бронзов лъв на Паметника на Свободата на връх Шипка.
Посреща ни в дома си в град Шипка с широка усмивка. Сложил си е вратовръзка - все пак ще ни разказва за градежа на Паметника на свободата, на паметника на паметниците - както го наричат. Вълнува се. А домът му - събира спомени и изкуство. Сам е нарисувал паметника, окачил го е на стената. И гипсови отливки прави, и значки. Подарява ги. Иска историята просто да се помни. Говори с години, имена, сякаш е бил там - на върха. Сякаш е видял, съпреживял поставянето на всеки камък.
![](/f/news/b/1041/7c74f697da43d5d23c953c00aac4de12.jpg)
Христо Гъдев: От моя баща съм слушал много разкази. Той е роден 1889 г. и неговият живот е протекъл така доста бурно. Той е потомък на опълченец - неговият чичо Станьо Гъдев - е бил опълченец. Неговият баща пък е помагал на Станьо Гъдев като е правел калъчите, ножовете, патроните. И след това баща ми е участвал и в Първата световна война. Дори е пленяван. След като се завръща тука, когато завършват паметника той спечелва търга за монтирането на лъва. И с това той става един от строителите на паметника.
Отбраната на Шипченския проход дава обрата на войната
Христо Гъдев говори за връх Шипка като за място-светиня. Казва, че това е едно от кръстните места, свързани с историята на България, защото българският народ е разбрал кога и къде е изгряла свободата на България и то с цената на хиляди жертви.
![](/f/news/b/1041/e98bd919a04cdfcfc235ef752660ace1.jpeg)
Как се идва до идеята за строителството на паметника?
Христо Гъдев: На 13 април 1879г. по време на Учредително събрание в Търново - идва идеята да се построи един паметник-монумент в памет на загиналите войни, паднали за свободата на България. Предложението било прието единодушно и 1921г. се основава комитет, който да може да ръководи вече изграждането на паметник.
Всеки дава своята лепта - в пари или с труд
Започва събиране на средства, даже учениците от закуските си събират пари. Обявява се конкурс за построяването на паметника. Проектът го спечелват Атанас Донков - архитект и склуптора Александър Андреев. Атанас Донков е родом от Габрово, той е завършил монументално изкуство в Италия и е бил много високо подготвен. Александър Андреев е склуптор, завършил в София.
Христо Гъдев: Започва стоителството през 1926г. След започването като строител се явява - Тодор Киров - той е бил опълченец. Строителят Илия Мъглов сформира една бригада от работници - дюлгери от Габровския край и започват работа. Септември почват строителството, още през зимата виждат колко трудни условия ще трябва да преодоляват. И идва момент, когато те построяват 2 метра височина от основата - тази част, която е сега гробницата и до там спират, не могат повече. Илия Мъглов и той се отказва.
![](/f/news/b/1041/7cdfd408a99356ea18bb4417b6b5e1e1.jpg)
Пред организационния комитет остава една голяма задача - да намерят нов строител
Това е Пеньо Атанасов - Бомбето. Наложило се да го убеждават, за да се заеме с нелеката задача. Затова го водят на върха - на мястото, където трябва да се извиси паметника.
Христо Гъдев: С тях е бил и Тодор Киров - опълченеца. Тодор Киров ляга на един окоп до камъните и започва да плаче и казва: ,,Слушай масторче, тука бях аз по време на най-ожесточената битка, два пъти съм раняван. Моля ти се, съгласи се да построиш паметника. С това ще ми се успокои душата.'' Пеньо толкова силно се разчувствал, че дал обет да подпише договора и да започне да го строи. Дават му картбланш - той да ръководи напълно целия строеж, дори и финансово.
Започва ново събиране на работници
В строежа се включват работници от Габровския край, от Шипка. Някои дават воловете си, за да се носят камъни и пясък. Включил се и 74-годишния ковач от Шипка - дядо Христо Михов Тъпанов, а жена му готвела чорбица горе на върха, за да имат сила работниците. Изградили си навеси, където да може да се постоплят. Строи се в студ и дъжд.
Христо Гъдев: Положението с атмосферните условия са били много тежки, обаче те проявяват голям героизъм. Имало е случаи, когато по време на работа от ръцете им излизали искри. Обаче духът е бил много голям и продължават да работят. Една сутрин стават гледат магарето изяло чертежите на паметника. Останал само ликът на лъва на чертежа. Наложило се да направят нови чертежи.
![](/f/news/b/1041/c13d22b0d9d18520d6ab15cbf30ba87d.jpg)
Дори Цар Борис искал да се включи в строежа.
Опитал да помогне и натоварил магарето заедно със своя шофьор. Царят е посещавал много пъти строителството. А Христо Гъдев помни: като малко дете надникнал в раклата при документите и там се пазел портрета на цар Борис с една тънка оризова хартия и отдолу с подписа на царя.
Христо Гъдев: Друг един случай има много интересен, когато мечката напада магарето, което е носело вода на работниците. Мечката почва да го гони, той влиза в къщичката, която те са направили в насипа. Добре, че вратата се е отваряла навън, тъй като мечката е натискала да влезе, но не е успяла.
![](/f/news/b/1041/4aeb0e792f1a0012db2aeb689bd737af.jpg)
По проект лъвът е трябвало да бъде на върха на паметника
Установяват, че нависоко неговата фигура ще се губи, а и нямало как да се вдигне тая голяма тежест горе. Затова решавата: лъвът да бъде долу на една от площадките. Той е направен от скулптора Кирил Шиваров, който е изработил и братята на входа на Софийския университет. Шиваров прави гипсов модел на лъва, за да може да се изработи по него истинският лъв във Военната фабрика.
Христо Гъдев: Обаче през нощта някаква вагонетка се откачва, тръгва, удря се в модела и сутринта намират гипсовия модел на парчета. Налага се Кирил Шиваров да изработи втори модел, който става по-хубав от първия - с дължина 8 метра и височина 4 метра. Той цял не може да се отлее, по технологията се налага - той да бъде разрязан с трион на 53 парчета и всяко парченце се формова в леярска смес. Едно писание има, което казва, че е отлято от гилзи, а на друго място съм срещал, че има заровени оръдия - бронзови оръдия в района на военната фабрика в София и е изработен от тях.
![](/f/news/b/1041/b9a089dcddb51977b70411a3001a7953.jpg)
Отливат 12 тона в 53 парчета
Майсторът Христо Гъдев печели конкурса за монтажа на лъва. Той сформира бригада. Вдигането са организирали с лебедка. Монтирали го за 1 година. Вътре правят много стабилно метално скеле, с което се свързват отделните части. Така лъвът остава кух. Има и люк от вътрешната страна, през който може да влязат хора. Когато сглобили частите, в самите фуги между тях сложили вътре медна ламарина. Така се заравняват всички части и се получава една монолитна фигура.
Христо Гъдев: Освен това при първото изпълнение на вътрешния дизайн на паметника моя баща беше изработил полилеи, свещници. Даже той ми казваше един от свещниците бил една змия, която си е захапала опашката. Така искал да каже, че злото се самоизяжда. Обаче при честването на 100-годишнината от Освободжението се прави реконструкция - на първия етаж плочата се пробива и се съединява долу с гробницата и се прави ново обзавеждане. Аз съжалявам, че вътрешното обзавеждане бяха го донесли у нас - в Шипка, в старата къща. Обаче, къде е отишло не се знае - сигурно е отишло в отпадъци, а е можело да се запази.
![](/f/news/b/1041/3ffe2650e82b7badadb891e079dd8b58.jpeg)
Майстор Христо Гъдев често водел децата си на паметника
И днес Христо Гъдев говори с любов за родината. Смята, че времето ражда своите герои, а България ще намери правилния път. Бил оптимист. Казва го, докато бурен вятър брули паметника, но него студът не го лови. Гледа монумента с любов и си повтаря "ех,ех"...
![](/f/news/b/1041/d6e01b9830d3864a9e2b9966f03d9669.jpg)
На 78 години Христо ходи из гората край Шипка почти всеки ден, чете, говори по скайп и вайбър с децата си. Приема в дома си всеки, който иска да чуе за градежа на Паметника на свободата. И разказва. Не пие, не пуши, хапва си чесън и червен лучец. Не спира и да майстори. Изпраща ни с по една значка на ревера с българския трикольор. Стои до вратата и ни маха. Кани ни пак да отидем. Пак щял да ни почерпи със сладкиш и да разкаже още някоя история от миналото.
![](/f/news/b/1041/660afd72e99b4645b1114ae87935738e.jpeg)
Снимки: Десислава Кулелиева; личен архив